"EN SMUK KVINDES DØD ER DET MEST POETISKE, DER FINDES."
EDGAR ALLAN POE
BATES MOTEL LEDIGE VÆRELSER
KONTOR
Jeg var 21 år gammel. Jeg arbejdede som pinupmodel.
Jeg arbejdede med en fotograf, der sagde, at Universal-
- eller UI, som det hed dengang, ledte efter en model til en film.
Jeg ringede og lavede en aftale.
Jeg tog derhen og talte med mr Hitchcock.
Jeg skulle smide tøjet, klæde mig på igen-
- og så skulle jeg smide tøjet igen for Janet Leigh.
Jeg fik lov til at beholde trusserne på. Vores kroppe så meget ens ud-
- så jeg fik jobbet og skulle komme og blive sminket et par dage senere.
Røde lamper blinkede, og der stod "adgang forbudt" og alt det der.
Jeg tænkte: "Du godeste. De regner med, at der kommer en stripper."
Jeg var ikke helt nøgen. Jeg havde et lille stykke stof foran skridtet.
Da vi filmede i bruseren, løsnede det sig.
Jeg spurgte Hitchcock, om vi ikke kunne tage det af, men han sagde nej.
Han havde altid et jakkesæt, sort slips og hvid skjorte på.
De hyrede mig til to-tre dages arbejde, men vi arbejdede i syv dage.
Det var mærkeligt, at det tog så lang tid at optage den scene.
Det var cirka en tredjedel af Janet Leighs arbejde i filmen.
Der var 78 stykker film på cirka 45 sekunder.
At bruge syv dage på at indspille så kort en scene var helt uhørt.
I dag får man kun en dag til at dræbe nogen.
Det må være en besættelse. Hvis det tager syv dage, er det en besættelse.
Hitchcock indspillede scenen adskilt fra resten af filmen-
- hvilket betød, at mord skulle blive acceptabelt som underholdning.
Der var vold i amerikanske film, men ikke ligesom i "Psycho".
Ikke noget så intimt eller designet, og ikke noget så ubarmhjertigt.
Han vidste vel, hvad han lavede-
- og at hele filmen afhang af den afgørende scene.
I skulle have set blodet.
Alt var... Det er for forfærdeligt at beskrive. Frygteligt.
Det er det første moderne udtryk-
-for angrebet på den kvindelige krop.
Det er dets reneste udtryk. Det er helt sønderknusende.
Kvinderne var de store stjerner i 30erne og 20erne.
Det forandrede sig i løbet af 40erne-
- og i slutningen af 50erne var kvinder blevet underordnede.
Det er det, filmen gør. Den siger det. Han dræber kvinden.
Det var den første store film, der beskæftigede sig med sensationsskræk.
Ingen ville lave den.
De sagde: "Vil du lave sådan noget efter 'Menneskejagt'?"
Jeg har lige lavet en film, der hedder "Menneskejagt".
"Menneskejagt" var så utrolig god på alle niveauer.
Det var herlig underholdning med store filmstjerner.
Den var smuk og farverig... Hvordan overgår man det? Med en spøg.
Jeg lavede engang en film som en spøg. Den hed "Psycho".
Det var en spøg. Jeg blev forfærdet over, at folk tog den alvorligt.
Den skulle selvfølgelig få mennesker til at råbe og skrige-
- men ikke mere end de råber og skriger på en rutsjebane.
Vi, der arbejder med skrækfilm, har sjældent smoking på.
"Psycho" har heller ikke smoking på. Den har jeans og en T-shirt på.
Men den er lavet af en mand i smoking.
Han ville lave noget uden for sin tryghedszone.
Noget, som ingen forventede. Det er det, "Psycho" handler om.
Hvad fik dig til at lave den?
Det var vel mordet i badekarret.
Hvor det kommer ud af ingenting. Det var vel det.
Hitchcock var bevidst om, hvem hans konkurrenter var.
Han vidste, at Clouzot havde lavet den slags film, som han burde lave.
Da kritikerne begyndte at kalde Clouzot "den franske Hitchcock"-
- bevægede man sig ind på hans revir, og det bemærkede han.
Med "Psycho" smider man fløjlshandskerne.
Den var Hitchcocks hævn på Hollywood og hans mesterværk.
Filmen er så utrolig aggressiv over for fans, kritikere, skuespillere...
Det føles, som om han var såret og ville give igen.
Den pludselige vold i bruseren i "Psycho" var betydningsfuld-
- af årsager, der gik 20 år tilbage i tiden til 2. Verdenskrig.
Hitchcock syntes, at Storbritannien og USA var utilstrækkeligt forberedt-
- på 2. Verdenskrigs farer og rædsler.
I flere af hans film bliver det påtalt.
Man kan høre bomberne falde. Hæng i. Dette er vigtigt.
Det er for sent at gøre andet end at vente i mørket.
Hvad er der galt med os? Vi lader nazisten både ro og tænke for os.
Du godeste!
En af de film var "I tvivlens skygge"-
- som udspillede sig i Santa Rosa i Californien.
Der bebrejder han denne lille by for at være naiv.
Du lever i en drøm, som en søvngænger. Du ved intet om verden.
Vidste du, at verden er en ildelugtende sti, der bebos af svin?
Han siger: "USA, I er alt for naive."
"Tror I, I er i sikkerhed derhjemme i bruseren med familien i nærheden?"
"Nej. Det er I ikke. Jeg beklager."
En ting, som Hitchcock var besat af, var livets tilfældighed.
Der er ingen forklaring på fuglenes angreb.
Det var sådan, livet så ud. Pludselig kan man få kræft og dø.
Eller blive kørt ned af en bus.
I flere år dukkede Hitchcock op på folks tv derhjemme søndag aften.
Ofret snublede og faldt med en hæslig lyd og brækkede ryggen.
Det er svært at beskrive, hvordan...
Han var et ikon. Han var en onkelagtig, men uhyggelig fyr-
- der præsenterede sex og vold blandet med sort humor-
- hver søndag aften. Amerikanerne følte sig trygge med ham i 1960.
Havde en anden lavet "Psycho"-
- havde reaktionen måske ikke været den samme.
"Psycho" kom på et enestående tidspunkt i popkulturen.
Den varsler nærmest om de problemer, som skulle komme i 1960erne:
Racistisk vold, politiske mord...
Jeg siger ikke, at Hitchcock vidste, at han spåede om det-
- men han vidste, at han var fanget i fortiden.
Det var ikke længere Grace Kellys tid.
Det var ikke længere tid til smukke technicolor-drømme.
Når man sammenligner "Psycho"-
- med de storslåede, elegante, technicolor-film fra 50erne-
- så indser man, at noget forandrede sig.
"Psycho" var hans svar på, hvordan film forandrede sig-
- og en måde at forhøje indsatserne for at undgå at blive glemt.
I 1959 udkom "Ingen er fuldkommen", "Pludselig sidste sommer"-
- og "Et mords analyse". Alle de film flyttede grænserne.
Der var noget kulturelt i luften, som Hollywood allerede havde bemærket.
"Psycho" kom efter atombomben, men før borgerrettighedsbevægelsen.
Vold i skrækfilm dengang omhandlede mislykkede videnskabelige forsøg-
- men det føltes aldrig, som om det kunne ske.
Sådan var det ikke med "Psycho". Man kan stå alene, nøgen i bruseren-
- og så kan nogen iført deres døde mors tøj-
-komme og dolke en ihjel.
Amerikanere var besat af hjemmet.
De ville bilde sig selv ind, at de i deres private hjem...
At de i det mindste der var i sikkerhed.
Sovjetunionen og de andre kunne ikke få ram på en på ens badeværelse.
Et par dage efter man begyndte at optage "Psycho" i november 1959-
- blev familien Clutter i Kansas myrdet.
Det var mordene i "Med koldt blod".
Man har ikke længere Norman Rockwell som nabo, men Charles Manson-
- og denne nye familie inspirerer Tobe Hoopers "Motorsavsmassakren".
Den første Playboy-klub åbner i Chicago.
50ernes mest berømte sitcom-stjerner-
- Lucille Ball og Ricky Ricardo bliver skilt.
P-pillen godkendes af lægemiddelstyrelsen.
Man kan betragte bruserscenen som opbygningen af spændingerne i 50erne-
- inden alting eksploderer. Det sker i denne scene.
Jeg var filmkritiker i New York, og pressen blev inviteret hen i salen-
-til premieren klokken 10.00-10.30.
På vej ind hørte man Hitchcocks stemme i højtalerne, og han sagde:
"Ingen bliver lukket ind, når filmen er begyndt."
"Vær venlige ikke at afsløre slutningen."
Før "Psycho" var film ret letbenet underholdning.
Folk kom og gik hele tiden i biografsalene.
Men Hitchcock sagde-
- at ingen måtte komme ind, når filmen var begyndt.
Det forandrede måden, man viste film.
Årsagen til det var, at Janet Leigh myrdes i begyndelsen af filmen.
Folk skulle ikke sidde og hviske: "Hvornår dukker Janet Leigh op."
Han ville opbygge forventning.
Badeværelset...
Der sker noget på badeværelset. Det får vi at vide i traileren.
Vi ved ikke, at det er Janet Leigh, for i traileren er det Vera Miles.
Da forhænget blev trukket til side, og dolkningen begyndte...
Der lød et langt skrig fra publikum.
Sådan. Man kunne end ikke høre lydsporet.
Det fortsatte gennem hele bruserscenen.
Man havde Janet Leighs skrig, skrigene fra alle kvinderne i salen-
- og Herrmanns høje strygere. Det må have været et kaos.
Det var første gang, hvor det ikke var ufarligt at være i en biografsal.
Da jeg gik ud på Times Square, var det, som om jeg var blevet voldtaget.
I 1895, da brødrene Lumière viste film for første gang for et publikum-
- viste de et lille filmklip af et tog, som kørte ind på en station.
Man hævder, at folk troede, at toget ville påkøre dem-
- og alle skreg og stormede hen mod udgangene.
De forstod ikke konceptet.
"Psycho" påvirkede folk på en lignende måde.
Det var den eneste film, som jeg ikke måtte se som barn.
Det var tåbeligt, for jeg så to skrækfilm om dagen hver weekend-
-men jeg måtte ikke se "Psycho".
Jeg troede, "Psycho" handlede om en morder på en motorcykel-
- men så jeg fik Super 8-udgaven, så jeg den igen og igen.
Da publikum så denne sympatiske figur-
- som de kunne identificere sig med, som havde brug for penge-
- og hvis elsker ikke ville gifte sig med hende... De blev grebet.
Åh, Sam. Lad os blive gift.
Ja. Vi kan bo på lageret bag en isenkræmmer i Fairvale. Hvor sjovt.
Så selvfølgelig overlever hun. Det er Janet Leigh.
I stedet tager hun et bad... og pludselig bliver hun myrdet.
Af en gammel dame, som jeg ikke kan se? Hvad fanden sker der her?
Han bryder aftalen mellem filmskaberen og publikum-
-og publikum vil bare se mere.
Han var en respekteret instruktør, og hun var en stor filmstjerne.
Det opbygger en spænding inden den mulige chokbølge, som faktisk kom.
Det øjeblik banede vejen for en ny slags film i USA og i verden.
Jeg ved ikke, om nogen havde gjort det før.
Der blev måske gjort i en obskur tjekkoslovakisk film, hvor nogen...
Jeg gjorde det først!
Der er ting inden for kulturen, der minder om det-
- såsom første sæson af "Game of Thrones"-
- hvor den mest vellidte figur bliver dræbt på ondskabsfuld vis.
Man påmindes om den kulturelle kraft i det billede.
Første halvdel af filmen lokker han en hen til huset.
Man kommer kun hen til huset, hvis hun har stjålet 40.000 dollar-
- og har taget den forkerte afkørsel og er havnet på en gudsforladt vej.
Han siger meget om, hvordan vores samfund var ved at forandre sig.
Vi ville hurtigst muligt fra Los Angeles til Chicago eller New York-
-og besøgte ikke længere småbyerne.
Norman er ligeglad. Han skifter sengetøj, selvom der er tomt.
Jeg burde vel ikke skifte sengetøj, men gamle vaner er svære at bryde.
Når hun kører af sted med de 40.000 dollar, er hun ud i det vilde vesten.
Der er noget meget amerikansk over det.
"Tag vestpå! Find din skæbne. Find din frihed."
Marion forsøger at gøre det, og så forsegles hendes skæbne.
Det er interessant, at sammenligne bogen med filmen.
Bruserscenen er meget kort i bogen.
Side 28. Her er bruserscenen:
"Lyden var overdøvende. Værelset begyndte at blive fyldt med damp."
"Derfor hørte hun ikke døren blive åbnet eller lyden af skridtene."
"Da badeforhænget blev trukket til side, skjulte dampen ansigtet."
"Men så så hun det. Kun et ansigt."
"Det stirrede gennem forhænget som en maske."
"Håret var skjult, og de glasagtige øjne stirrede umenneskeligt."
"Men det var ikke en maske. Huden var kridhvid af puder-
- med to hektiske rougepletter på kinderne."
"Det var ikke en maske. Det var en skør kvinde."
"Mary begyndte at skrige, og en hånd dukkede op med en stor kniv."
"Det var kniven, der kort efter afskar hendes skrig... og hoved."
"PSYCHO" MANUS AF JOSEPH STEFANO
Hitchcock hentede Saul Bass til at arbejde med bruserscenen separat.
Det antyder, at han vidste, at scenen i bruseren skulle være noget særligt.
"Interiør. Mary i bruseren."
"Vi ser badeværelsesdøren blive åbnet langsomt."
"Lyden fra bruseren drukner enhver lyd."
"Døren lukkes forsigtigt igen."
"Vi ser en kvindes skygge på badeforhænget."
"Mary har ryggen til forhænget. Badeværelset er blændende hvidt."
"Vi ser hånden tage fat i forhænget og trække det til side."
"Klip: Mary. Ekstremt nærbillede."
"Hun vender sig om mod badeforhænget, der trækkes til side."
"Skræk springer frem i hendes ansigtsudtryk."
"Et frygteligt, lavt støn forlader hendes hals."
"Hånden holder en kolossal brødkniv."
"Knivbladet skærer gennem lærredet til en næsten total tomhed."
"Huggene. Kniven hugger, som om den dolkede skrigene i filmen."
"Vi hører korte forsøg på at skrige."
"Derefter tavshed."
"Et dunk, da Marys krop falder ned i badekarret."
"Modsat vinkel. Tomt og hvidt. Vandet gør alt sløret."
"Hånden trækker forhænget til side. Vi får et glimt af morderen."
"En kvinde med ansigtet forvredet af galskab-
- håret i uorden, som om hun bar en paryk."
"Så ser vi kun badeforhænget over badekarret-
- og høre vandet fosse fra bruseren."
"Vi ser døren åbne igen, og efter et øjeblik smækkes hoveddøren i."
"Klip: Den døde krop, der ligger halvt i, halvt uden for badekarret."
"Hovedet hviler på gulvet med vådt hår."
"Et øje stirrer vidt åbent, og en arm ligger slapt på flisegulvet."
"På kanten af badekarret ser vi mange små strømme af blod."
"Kameraet bevæger sig langsomt væk fra kroppen gennem badeværelset-
-forbi toilettet, ud i soveværelset."
Bruserscenen var en revolution for filmskabelse helt generelt.
Jeg ser hele tiden nye ting i den. Det er et fantastisk stykke arbejde.
Filmen bevæger sig hen mod den scene. Det ved man ikke som seer.
Sam... Dette er den sidste gang.
Jeg betaler også. Tilmed de, der mødes på hotelværelser, betaler.
Der er mange moteller i området. Du burde... For at være i sikkerhed.
Mor... Min mor...
Hvad er det, man siger? Hun er ikke rigtig sig selv i dag.
Hitchcock opbygger tingene.
Da hun pakker for at tage af sted, ser man bruseren i baggrunden.
Bruserhovedet ses lige over hendes skulder.
Norman begynder at stamme og kan ikke sige "toilet", "badeværelse".
Og...
- Der. - Badeværelset?
Det er det skønne ved Hitchcock. Hans figurer har de øjeblikke.
Den desperate køretur i begyndelsen er virkelig god.
Hendes rejse handler renselse. Hun kan ikke se gennem alt vandet.
Hun drukner i sin egen uro og frygt.
Vinduesviskerne varsler om dolkningen.
Det er en voldsom, våd, slasket, skarp, huggende bevægelse.
Opbygningen er lang, men vi ved ikke-
- at det senere kommer til at regne med hendes eget blod.
Jeg fik indtryk af, at han hele livet havde arbejdet sig hen mod den scene.
- Gør han rent? - Han vasker badeværelsesvæggene.
Det må have sprøjtet meget.
Det er jo det, vi tænker. Han dræbte hende der og skal gøre rent.
Man kan ikke isolere bruserscenen fra filmen.
Uden scenen i dagligstuen virker bruserscenen ikke lige så godt.
Der får vi denne smukke kontakt, inden den brutale vold.
- Har du så lidt at tage dig til? - Nej...
Jeg passer kontoret og tager mig af hytterne-
- og løber ærinder for min mor... Dem, hun mener, jeg kan klare.
- Går du ikke i byen med venner? - En drengs bedste ven er hans mor.
Det er en meget ladet indledning til bruserscenen.
Ville det ikke være bedre, hvis du anbragte hende et sted...?
Mener du en institution? Et galehus?
Se, hvor stille han sidder der. Inden da var han rastløs.
- Pludselig sidder han helt stille. - Det er måske der, han beslutter sig.
- Nu er han meget selvsikker. - Han bevæger dårlig nok hovedet.
- Kun øjnene. - Mand...
- Han er så vred. - Og hun bliver rædselsslagen.
Du går vel ikke allerede tilbage til dig værelse?
"Jeg går måske op på mit værelse nu. Det var hyggeligt at sludre."
"Jeg er ked af at høre om din ensomhed."
Det er første gang, man er sammen med ham og ikke hende.
Hun går væk fra kameraet.
"Jeg er færdig her. Jeg har ikke længere hovedrollen."
Der blev indtaget en privat middag her.
Og... I øvrigt...
Dette maleri er af stor betydning.
Fordi...
Lad os gå hen til hytte et.
Maleriet, som mr Bates flytter for at kunne lure-
- var fra 1500-tallet eller begyndelsen af 1600-tallet.
"Susanna i badet" handler om en kvinde, der badede i sin have-
-og som to ældre mænd udspionerede.
Temaet blev populært måske som et resultat af modreformationen-
- eller også var det en undskyldning for at male nøgne kvinder.
Det handler om ægteskabsbrud.
Det er interessant, for Mary, der står i bruseren og renser sig-
- efter at have begået ægteskabsbrud med en gift mand.
I kunsthistorien gennemgik "Susanna i badet" tre-fire forskellige faser.
Van Leyden viser de to mænd i forgrunden-
-mens lille Susanna bader langt væk.
Hos Tintoretto sidder hun derimod forrest.
Rubens begynder at undersøge øjeblikkets psykologiske intensitet.
Rembrandt bruger lys og mørke for at forstærke dramatikken.
Det interessante ved dette maleri er, at Susanna er helt nøgen-
- og mændene belurer hende ikke kun, de forgriber sig på hende.
Det er næsten en voldtægtsscene, der foregår lige foran os.
Han valgte et utroligt maleri. Det er ikke et hvilket som helt maleri.
Det er voyeurisme. Han fjerner det voyeuristiske maleri-
- for at blive voyeuren, der kigger ind på bruseren.
Han valgte dette maleri frem for alle andre-
- fordi det indeholdt den største mængde oplysninger om filmen.
Jeg kan lide, at hullet er lige så stort som hans ansigt.
Han har gjort det flere gange og har gjort det behageligt.
At han kigger, ligesom man selv gør, skaber en forbindelse.
Når væggene forsvinder, og man kigger på ham og selv kigger-
- og kigger sammen med ham, så kan alt blive meget uhyggeligere.
"Psycho" adskiller sig fra hans øvrige værker ved de blikke.
Fuglene stirrer på os. Hver eneste døde fugl stirrer på os.
Mor stirrer på os med tomme øjenhuler.
Døde Marion med sit ene åbne øje. Blikkene indblander og anklager os.
Det er et spejlbillede. Vi ser døden i øjnene, men døden kigger på os.
Det er inkluderende og skræmmende.
De ler gennem gråden. Deres onde øjne betragter en.
Min mor der...
Gud betragter en.
Der er mange vinkler med et gudeperspektiv ligesom i "Fuglene".
Hitchcocks gud er ond og dømmende-
- som en slags rovfugl, der kigger uinteresseret ned på undersåtterne.
I bruserscenen rettes volden og kniven mod os.
Vi bliver straffet for vores voyeurisme.
At se og blive betragtet får konsekvenser.
Hvis vi identificerer os med James Stewart i "Skjulte øjne"-
- så er der et syndefald i slutningen af filmen-
- hvor han brækker sit andet ben, hvilket indebærer mere smerte-
- og at han ikke kan duske Grace Kelly. Alt det er vigtigt.
Jeg vil vædde på, at ni ud af ti mennesker-
- hvis de ser noget såsom en kvinde, der klæder sig af for at gå i seng-
- eller bare en mand, der dasker rundt på sit værelse uden formål-
- så ville ni ud af ti fortsætte med at kigge.
De vender ikke blikket væk for at sige: "Det angår ikke mig."
Det gør de ikke.
I begyndelsen flyver vi ind gennem et vindue med nedtrukne persienner.
Man begynder som voyeur.
Hvis man ser det fra en flues synspunkt, ændrer det filmens mening.
Jeg vil end ikke slå fluen ihjel. Jeg håber, at de kigger.
Så ser de. Og så ved de det.
Så siger de: "Hun ville ikke gøre en flue fortræd."
Voyeurismen kan betale sig i bruserscenen.
Her lægger Hitchcock en bombe under bordet.
Han gjorde det ofte for at skabe dramatisk ironi.
Fire mennesker sidder rundt om et bord.
De taler om baseball... hvad som helst.
Der er fem minutter med kedelig samtale.
Pludselig eksploderer en bombe.
Mennesker sprænges i småstykker.
Hvad får publikum? Ti sekunders chokværdi.
Tag den samme scene, og fortæl publikum, at der er en bombe-
-der eksploderer om fem minutter.
Publikums oplevelse bliver helt anderledes med den oplysning.
Så skal publikum arbejde.
Hallo?
Vi overvejer, hvad han tænker på, når vi ser hans ansigtsudtryk.
Som skuespiller spiller han: "Lad ikke min mor dræbe hende."
Norman Bates bliver præsenteret gennem små øjeblikke i hele filmen-
- på samme måde, som mordet vises gennem en række små øjebliksbilleder-
- der klippes sammen, så hele filmen handler om fragmentering.
Den er fragmenteret.
- Norman går op til huset. - Publikum skal se ham gå derfra.
Han reagerer på en tredje person, vi tror, er oppe i huset, hans mor-
- men som egentlig kun findes i hans hoved.
Han standser ved trappen-
- og bliver ked af det, da han indser, at mor ikke er der.
Han går ud i køkkenet, som en afvist, lille skoledreng.
"Øv, altså. Jeg kan ikke spise middag med den, jeg ønsker at spise med."
Han må have gjort det, mens hans mor var i live.
Han gik ud i køkkenet, når han ikke levede op til mors forventninger.
Man kan sige meget om mødre hos Hitchcock.
HVAD VED DU OM HENDE? HVOR KOM HUN FRA? HVEM ER HUN?
Er du sikker på, at hun ikke ville møde dig og snøre dig?
- Barber dig, inden din far kommer - I vil vel ikke dræbe min søn?
Når man taler om det, der er helligt i USA, er det mor og æbletærte.
"Mor er god. Vi elsker mor. Vi er mor. Vi er gode."
På den anden side foregår der noget i kulturmiljøet i 1950ernes USA-
- hvor mor også bliver lidt mistænkelig.
Der var stor social panik angående ungdomskriminalitet.
En ting, som det førte til, var-
- at man begyndte at frygte, at mødre ville forkæle deres børn-
-og måske hele USA ihjel.
I alle sitcoms... "Father knows best", "Ozzie og Harriet"-
- lavede mor aldrig noget. Hun tog sig af huset og børnene.
- Maden er klar. Klæd jer på. - Skal jeg klæde mig fint på?
Du vil vel se pæn ud, når Nancy kommer.
Instruktøren, der viser den amerikanske families rædsler-
- uden at lave skrækfilm, er Douglas Sirk.
- Jeg elsker Ron, Kay. - Så meget, at vil knuse vores liv?
- Det tror du vel ikke på. - Hvad skulle jeg ellers tro på?
Hos Sirk er det hele familiekonstruktionen.
Det er ikke før "Psycho", at moren i bogstavelig forstand bliver et uhyre.
Jeg tror, at min mor skræmte mig, da jeg var tre måneder gammel.
Hun sagde: "Bøh!"
Jeg ved ikke, hvor mange gange folk taler om mor i "Psycho".
Vi kan mødes. Vi kan tilmed spise middag sammen.
Hjemme hos mig, med mors foto på kaminen-
- og med min søster, der hjælper mig med at lave mad.
Og bagefter? Sender vi din søster i biffen og vender mors foto om?
Patricia Hitchcock tilbyder hende et beroligende middel.
- Har du aspirin? - Nej. Det er bedre.
Min mors læge gav dem, da jeg skulle giftes. Teddy blev rasende.
- Er der nogen, der har ringet? - Mor spurgte, om Teddy havde ringet.
Tilmed på kontoret ser vi mødres negative indflydelse.
Her rammer det kvinder, ikke mænd.
Det, at Norman Bates' mor faktisk er Norman Bates selv, gør-
-at publikum ubevidst siger:
"Jeg vidste det. Mor dræber os. Mor bliver vores død."
Godt. Så kommer overgangen.
Tilbage til det afgørende øjeblik.
Marion er ved at regne ud, hvor meget hun brugte på bilen.
Hun beslutter sig for at aflevere pengene tilbage.
Her hjælper vi seeren: "Jeg regner altid på papir."
Det er lidt charmerende. Det er jo en gammel film.
Hun smider papiret ned i toilettet og trækker ud.
Det var noget helt nyt. I 1960 havde ingen vist en toilet på film.
Toilettet viser, at man vil bryde flere tabuer i filmen.
Detaljer er vigtige i opbygningen af spænding.
Man ved, at detaljerne kommer til at føre til noget meget større.
Hitchcock var victorianer. Victorianere mente-
- at hvide, lyse badeværelser var hygiejniske. Det var det, man sagde.
Hans badeværelse derhjemme var lyst og havde hvide fliser.
Det, at forbryde sig mod det hellige badeværelse, var sejt og omstyrtende.
Han gjorde det i stumfilmene og i "Troldbunden"...
At vise alt det lyse var en måde for ham at sige:
"Se, hvordan jeg vanhelliger badeværelset. Og næsten uden blod."
Denne scene fik stor indflydelse på en scene i "Aflytningen"-
-som jeg klippede i 1973.
Der er blevet begået et mord, og Gene Hackman går ud på et badeværelse-
- men alt er helt rent, og han trækker badeforhænget til side-
-ligesom moren gør i "Psycho".
Men der er ingenting. Han mærker i afløbet med sine fingre-
- for at se, om der er nogle spor efter blod, men finder intet.
Han forsøger at trække ud i toilettet-
-og pludselig bliver toilettet fyldt.
Det er en omvendt udgave af scenen i "Psycho".
Toiletten, udskylningen, badeforhænget og afløbet.
Det er ting, der bestemt har præget os fra "Psycho".
En af de smukkeste og mest berømte filmstjerner i 1960-
- klæder sig af og hopper ind i bruseren. "Hvad sker der mon nu?"
Det må have været meget vovet for 1960.
Hitchcock vidste, at mænd var nysgerrige angående Janet Leigh.
Tanken om, at hun skulle stå under en bruser-
- i en meget suggestiv stilling, var et stort nummer.
At se hele hendes figur bag badeforhænget er strålende.
Det er halvgennemsigtigt, ikke helt gennemsigtigt.
Man ser tilstrækkeligt til at blive stimuleret, men ikke mere end det.
Teorien er, at man skal opdage det sexede i en kvinde-
- og ikke have det klistret over alt på hende som etiketter.
Så er der ikke andet at lede efter.
Kender vi nogen, der omgående tænder for bruseren? Jeg gør det ikke.
Jeg tænder ikke for bruseren på den måde.
Jeg lader vandet løbe, og går derind, når det er varmt.
Hendes ansigtsudtryk er næsten seksuelt.
Det regner på hende, og hun bliver renset.
Det er varmt, hun er lykkelig, og hun har bestemt sig.
De naturlige lyde gør, at vi bliver Janet Leigh, men ikke så smukke.
Han ved, at manglen på musik kan være lige så effektiv som musik.
SKJULTE ØJNE (1954)
FUGLENE (1963)
Jeg tror ikke, at vi ser Marion smile ærligt på noget tidspunkt.
Hun får ikke lov til at føle sig tilfreds med sit liv.
Her er hun lykkelig for første gang.
Vi ser en scene, hvor figuren føler en vis befrielse-
- men vi ser tydeligvis også Hitchcocks befrielse-
- og befrielsen af hans undertrykte begær på lærredet.
Hitchcock betragtede verden som en ufuldkommen moralsk maskine.
Han havde altid en næsten bibelsk fornemmelse af fordømmelse og straf-
- som rammer dem, der synder på en letsindig måde.
Tilmed i hans mindst Hitchcockske film, "Lige børn leger bedst"-
-straffes banaliteten.
Hun træffer den moralske beslutning om at aflevere pengene tilbage-
-og tager imod sin straf.
Jeg gik i en fælde-
- og jeg vil prøve at slippe ud, inden det også bliver for sent for mig.
Det her er vigtigt på et narrativt plan.
Det sker ikke under et kup eller under et røveri-
-eller mens hun flygter med pengene.
Men det spiller ikke nogen rolle, for universet vil skide på det.
Det er et tydeligt tegn på hans katolske tro-
- og fordømmelsen af en synd, som ikke kan vaskes væk med vand.
Hun kan ikke renses uden at betale prisen med blod og vold.
Hun bliver straffet for at ophidse Norman Bates seksuelt.
Det er det samme, der sker i "Farligt møde"-
- hvor Robert Walker kvæler denne stakkels pige.
Hvorfor gør han det? Fordi hun er en løsagtig kvinde-
- som står i vejen for Farley Granger. Det bebuder det, der sker i "Psycho".
Kameravinklen gør, at publikum står under bruseren med hende.
Vi bliver lige så sårbare, som hun er.
Vandet skaber en lydkulisse, så hun ikke hører ham komme.
Jeg kunne ikke høre dig i regnen.
Derfor signalerer det klip, at der er fare på færde.
Symmetrien forandres under hele brusersekvensen.
I begyndelsen er der orden, men så kommer ekkoet af det-
- i form af øjet, afløbet og Norman Bates kighul.
Efter et stykke tid begynder de ting at falde i hak.
Hvordan filmer man en bruser uden at få vand på linsen?
Flyt kameraet tilbage og stop nogle af hullerne. Enkelt og elegant.
Der er intet usædvanligt ved tempoet her.
Der er i gennemsnit 4,5 rolige sekunder per klip.
Det er stilheden før stormen.
Dette er et mærkeligt klip. Jeg kalder det "det våde hår" -klip.
Hun vasker sig med hovedet lænet bagover-
- og pludselig klipper man til næsten samme vinkel-
-men nu er håret vådt.
Man kan altså ikke have optaget storyboard i kronologisk orden.
Man ville ikke have haft sådan et klip med i storyboard.
Man tror, at man skal se hende i realtid-
- men det klip hopper frem i tiden. Det føles modigt og selvsikkert.
Nu ser vi bruserhovedet igen, men fra siden.
Det er ikke en subjektiv synsvinkel.
Da vi kiggede på hende, stod hun og kiggede til højre væk fra bruseren-
- og i næste klip ser vi hende fra den anden side.
Nu har hun badeforhænget og ikke væggen bag ved sig.
Så kommer der endnu et abrupt klip.
Objektivt set er der ingen grund til at gøre det-
- men det store, tomme område bag ved hende, er i sig selv foruroligende.
Hvad kommer til at fylde det tomrum?
Publikums blik drages over mod det negative område.
Man tænker: "Hvorfor kigger jeg her?" Døren åbnes, og man ser skyggen.
Der opbygges rædslen. Man tænker: "Du godeste. Du godeste..."
Det er forskellen på spænding og overraskelse.
Jeg tror, at den truende skyggefigur er Hitchcocks egen frygt.
Hvem er den truende figur i Alfred Hitchcocks eget liv?
Når han kommer til "Psycho", bliver den person sluppet fri.
Her ser vi stuntkvinden Margo Epper komme hen mod os.
Hvordan skjuler man, hvem det er?
Jeg har fået kritik for den sekvens i 20 år-
- men det var ikke mig bag forhænget. Jeg var på Broadway i New York.
Man så hendes ansigt, hver gang de optog scenen.
En sminkør foreslog, de skulle male ansigtet mørkt, så det gjorde de-
-indtil de fik den ønskede effekt.
Jeg spurgte Janet Leigh om, hvad hun så-
- og hun så tydeligt, at det var Norman, der angreb hende.
Det var sådan, hun spillede scenen:
"Jeg bliver dræbt af denne person, som jeg var venlig ved."
Du er meget venlig.
Det er alt sammen til dig. Jeg er ikke sulten. Værsgo.
Det gør det øjeblik endnu mere skræmmende.
Og tapetet... "Ondskabens hotel" og andre skrækfilm-
-går efter Bates Motel-tapetet.
Kontrasten mellem blomstermønstret, kniven og parykken er skræmmende.
Hun havde et sært, svampeformet hoved.
Jeg har altid syntes, at den scene kunne have været uhyggeligere.
Min bedstefar var i begyndelsen slet ikke tilfreds med "Psycho".
Han ville klippe den ned til en time til sit tv-program.
Herrmann overtalte ham til at få lavet verdens mest berømte filmmusik.
Det er blevet en del af popkulturen. Det er transcendent.
Min syvårige datter genkender det. Hun ved ikke, hvor det kommer fra-
-men hun har lavet den spøg.
- Det er helt utroligt... - Som om "Psycho" er noget medfødt.
Jeg ville have en tatovering. Det blev Bernard Herrmanns musik-
- den mest utrolige musik i filmhistorien.
Det har meget lidt med harmoni at gøre. Det er bare ren rædsel.
Måden, som skrækfilm brugte musik, forandrede sig efter "Psycho".
Hvis man vil skræmme folk, bruger man de strygere.
Sætter man tempoet ned, bliver det...
Det, jeg elsker ved Herrmann, er, hvordan han indså-
- at man med begrænsninger kan sige noget meget stærkere.
Han lavede "Den dag, Jorden stod stille" til syv thereminer og horn.
DEN DAG, JORDEN STOD STILLE (1951)
Herrmann skrev "Living Doll"-
- som er et af de bedste lydspor til "Twilight Zone".
Det er en basklarinet eller en kontrafagot måske-
-et klokkespil og en harpe.
Han eksperimenterede altid. Han lærte mig, at alt er muligt.
Det, der også er genialt ved bruserscenen, er-
- hvordan Herrmann så, hvornår musikken skulle begynde og slutte.
Hun trækker ud i toilettet-
- og hopper ind under bruseren uden nogen musik overhovedet.
Komponisten forbereder os ikke til det forestående angreb.
Når Janet Leigh hopper op i badekarret og trækker forhænget for-
- kan man høre lyden af ringene på stangen.
Man ser skurken komme. Stadig ingen musik.
Badeforhænget trækkes til side, og så begynder det:
Det er Janet Leighs puls, der stiger.
Fra det øjeblik, at vi som publikum indser, at hun bliver slagtet-
- og vi ser det her, og musikken siger...
Hun falder ned på gulvet, pulsen falder, fordi hun er ved at dø.
Og så... med hendes sidste åndedrag forlader musikken hende-
- og vi hører, hvordan forhænget falder, og hovedet rammer jorden.
Det er genialt. Det er Herrmann. Det er ikke Hitch. Det er Bernie.
Vi brugte Bernard Herrmanns originalmusik midlertidigt-
- da vi klippede scenen, og så skrev Danny ny musik til den.
Det er perfekt musik.
Da jeg fik jobbet, var det virkelig de hellige skrifter.
Til et møde med nogle producenter sagde en eller anden:
"Da den er i farve, bør vi måske bruge blæsere og et helt orkester."
Jeg sagde: "Nej, nej, nej... Tving mig ikke til at gøre det."
Jeg så en meget vrissen Bernard Herrmann for mig.
Hans spøgelse vækkede mig og sagde: "Din lille lort. Hvad har du gjort?"
Kniven er løftet, og nu begynder mordscenen.
Klippene bliver betydeligt kortere.
Der er det. Så smukt. Rensende. Utrolig brutalt.
Intimt. Og så forkert på så mange måder.
Det ser frygteligt ud...
Mand... Du godeste...
Han kan gribe fat om halsen på en og sige: "Du skal kigge på det her!"
Det var den perfekte fælde. Man kunne ikke flygte.
Den påførte skade, men man vidste, at man var i en mesters hænder.
Man overgiver sig.
Scenen er klippet som en actionscene. Tomasini var en mester.
Bruserscenen forandrede filmsproget.
Pludselig blev klipperen meget vigtigere.
Man skulle tænke over hvert klip. Det tog fire minutter at lave et.
Nu tager det måske 12 sekunder.
Planlægningen og tankerne bag nogle af disse film... Det er utroligt.
Filmen blev 14 år gammel, inden nogen fandt på, at man kunne klippe.
Det er meget voldsomt. Man ser et billede-
-med en masse detaljer og bevægelse-
- som pludselig bliver erstattet med et helt andet billede.
Publikum burde kastes gennem ruden af denne oplevelse.
Hitchcock og Tomasini vidste, hvor publikum kiggede.
De arbejdede med desorientering, der får en til at føle Marions rædsel.
I hvert klip er det sådan, at når man begynder at kunne følge med-
-så kommer der et nyt klip.
Man rammes af et kalejdoskop af billeder-
- men det er et meget ordentligt kaos, man bliver ramt af.
- Det er virkelig et tryllenummer. - Ja.
Da folk forlod biografen, var de i chok.
Man havde aldrig set noget lignende.
Men de havde ikke set det, de troede, de havde set.
Lydeffekterne...
...gør meget for scenens voldsomhed. Især lyden af dokningen.
Hvordan skaber man lyden af det, der sker, når en kniv rammer kød?
Lydmanden fandt på-
- at man kunne optage lyden af en kniv, der stikkes i en melon.
Fordi det var Hitchcock, måtte de skaffe en masse forskellige meloner.
Det var meloner i alle mulige former og størrelser.
De havde cirka 24 styk og nogle reserver.
Der står regissøren og dolker den ene melon efter den anden...
Til sidst havde Hitchcock fundet den, der lød, som han ønskede.
Da de havde demonstreret alle de forskellige meloner, sagde han bare:
"Casaba". Det var nok.
Lyden blev god af den melon-
- fordi den indre del er meget lille, og der er et tykt lag rundt om den.
Den er meget tæt. Ikke hul.
Mange andre meloner lød lidt hule. Hitchcock kunne sikkert høre det.
For mig lyder det mere, som om man dolker noget tørt og knoglet-
-end noget blødt og vådt.
Stivelsen og tykkelsen giver vel mere af det indvoldsagtige...
"Indvoldsagtige?"
Hitchcock fik dem også til at hente et rigtig stort stykke tyksteg.
Jeg spiser ikke kød, så det her giver mig næsten kvalme-
- men Hitchcock syntes, at det var en god ide.
Så de dolkede et stort stykke kød.
Den lyd blev blandet med melonlyden.
Så tog lydmanden den med hjem til aftensmad.
Dolkningen er ikke en Hollywood-lydeffekt.
Det er en naturlig lydeffekt, hvilket gør det mere skræmmende.
Man kan tage fx en pil eller en økse, der rammer noget-
- og tilføje et rør i mudder... og læder, der bliver revet i stykker-
- og skabe en rigtig frygtelig lyd til en dolkning.
Marion vender sig om, og vi får tre nærbilleder, der kommer nærmere-
-indtil vi kun ser hendes åbne mund.
De tre hurtige klip gør mig glad for at være klipper.
I Saul Bass' storyboard findes klip et og tre, men at trække dem sammen-
- føles som noget, man opdagede ved et lykkeligt tilfælde i klipperummet.
Hitchcock gør det samme i "Fuglene".
Det skal vise noget, der er chokerende.
Bom... bom... bom. Det er et psykologisk klip.
Man tror, Hitchcock fandt på det, men det kan spores til "Frankenstein"-
- som James Whale instruerede i 1931. Det var den samme effekt.
Det var noget grotesk, som man aldrig havde set før, noget chokerende.
Et "America-klip" er, når man klipper fra halvtotal til nærbillede.
Hvis jeg gør der, når jeg arbejder med Sam Raimi, skal jeg forklare det:
"Det er et America-klip". "Snarere et Canada-klip."
Der sker noget, når man klipper fra halvtotal til nærbillede.
Nu kommer der en lav vinkel, som ikke er en subjektiv vinkel.
Det er ikke det, Marion ser, men det betoner truslen.
I mange klip ser det ud, som om hun stritter imod. Så rives man med.
Vi skifter vinkel igen, hvilket er desorienterende.
I voldsscener og kærlighedsscener er det godt at skifte vinkel.
Man får en subjektiv fornemmelse af ørhed og forvirring.
Normans hånd med kniven kommer fra siden og bryder linjen.
Det er så godt. Det forstyrrer renheden.
Vandet og kniven bevæger sig i modsatte retninger.
Ligesom i den tyske ekspressionisme, som Hitchcock så i 20erne.
Hele klippet er sløret, men de brugte det alligevel.
I dag havde producenterne sagt: "I skal fjerne det slørede klip."
De lod det heldigvis blive i filmen.
Kniven er allerede ude af billedet-
- inden vi... publikum... forstår, hvad vi kigger på.
Vi ser Marion og derefter tomrummet. Vi tænker: "Hvor blev kniven af?"
Publikum skal udfylde tomrummet.
Bevægelsen af hendes ansigt fra højre til venstre fører os hen til der-
- hvor kniven havner. Kniven rammer hende aldrig-
- men jeg tror, at jeg ser ham dolke hende. Det er skørt.
Hitchcock tager den fra 360 grader.
Han gør alt det, man ikke skal gøre, når man fortæller en historie-
- for at skabe en følelse af total desorientering.
Hver gang der klippes til Norman, får vi et holdepunkt.
Tilbage til Norman, lidt nærmere. Til Marion, lidt nærmere.
Norman, nærmere. Og så gennem vandet igen og igen-
- til det klip, der overbeviser mig om, at Marion er blevet dolket.
Rør kniven aldrig ved huden? Hvad med det der? Det er penetration!
Hitchcock slap af sted med at vise min navle i en film.
I strandfilmene med Annette Funicello havde de bikinibunden op over navlen.
Han forklarede, at afdelingen for special effects-
-havde lavet en gummitorso:
"Når man dolkede den, væltede blodet ud. Herligt."
"Jeg brugte den slet ikke." "Slet ikke?"
"Nej. Kniven rør aldrig ved kroppen."
Det går helt tilbage til Eisenstein og hele tanken om montage.
Han ville ikke have en plastikkniv eller sådan noget.
Der var mærker på kniven, der lignede blod. Han trykkede den mod min mave-
-og trak den så væk.
I filmen spillede de det baglæns, så man ser kniven gå ind.
Hitchcock brugte hele sin karriere på at forsøge at narre censorerne.
Sidste klip i "Menneskejagt" er et tog, der kører ind i en tunnel.
En utvetydig seksuel metafor.
Og så begynder "Psycho" med en efter samleje-scene.
Det er interessant.
Filmproduktionskoden spillede stadig en stor rolle dengang.
Og så skal filmen også godkendes af den katolske sædelighedslegion.
Hvis en af de organisationer havde modsat sig noget i "Psycho"-
-var den ikke blevet et fænomen.
Han sagde, at han kunne lave begyndelsen om-
- og at de måtte følge indspilningen. De kom aldrig.
Han sagde til hele filmholdet, at de ville sende den samme film tilbage-
- uden at ændre noget som helst. Og han ændrede ikke noget.
Han sagde i princippet til dem, at de var både sippede og sexfikserede.
"I ser noget, der ikke er der."
Alt blev, som han ønskede. Han slap af sted med det.
Man kan sammenligne Hitchcocks stødende, chokerende film-
- om sex og vold og en dybt forstyrret hovedperson-
- med en anden film fra det samme år: Michael Powells "Peeping Tom".
Mange mener, at den film ødelagde Michael Powells karriere.
Val Lewton, som jeg er besat af, var ekspert i aldrig at vise noget.
Der er ingen katte i "Cat People".
Der er ingen kattemennesker. Der er kun nogle skygger.
Han lovede altid noget med titlen, som man aldrig så.
Der er ingen leopardmand i "Leopard man"-
- og det værste mord i Lewtons karriere sker bag en lukket dør.
Man ser, hvordan moren hører sin datter blive dræbt.
Så ser man kun blodet rinde ud under døren. Man ser aldrig mere.
- Det er bruserscenens rødder. - Bestemt.
Jeg vil gerne nævne en film til, der har en helt fantastisk scene-
- som jeg kalder en skrækscene, fra "Irréversible".
Voldtægtsscenen er cirka 15 minutter lang-
- og de viser ikke rigtig noget, hverken nøgenhed eller noget.
Det er bare et langt klip.
Den voldtægtsscene er den direkte modsætning af bruserscenen.
Bruserscenen er meget tæt på og hidsig-
- og voldtægtsscenen er distanceret og stillestående.
Moren er sløret. Der er fokus på vandet, ikke på moren.
Man kan mene, at det er Marions subjektive synsvinkel-
- og at hun i sin forvirring ikke tydeligt ser, hvem det er.
Det går hurtigt. Der er et klip, hvert tre fjerdedele af et sekund-
- hver 18. frame, og publikum i 1960 ville få...
De ville se noget, som de ikke var vant til at se.
Det overrasker mig, at de slap af sted med at vise så meget bryst.
Det skulle gøres impressionistisk.
Det blev lavet med små stykker film.
Hovedet, foden, hånden... Dele af torso...
Klippet med fødderne er det første, hvor vi ser blod i filmen.
Blodet sprøjter ned i vandet. Det render ikke.
Man ser stænk som en mørk regn.
Så bliver det opløst i vandet og spreder sig ud på en uhyggelig måde.
Min mor siger altid, at blodet i "Psycho" egentlig er chokoladesovs.
Kan nogen sige, at det ikke er det?
En dåse Hershey's chokoladesovs var det, som de brugte som blod-
- og som de dryppede på mig og rundt om mig.
Jeg lavede filmen i sort og hvid, for havde jeg lavet den i farver-
-var blodet blevet for frastødende.
Selvom kniven kun flyver igennem billedet-
- siger min hjerne, at hun blev dolket.
Så kommer et af Tomasinis virkelig finurlige klip.
Det begynder med hendes hånd, der bevæger sig hen mod væggen.
Man bliver forvirret, for det eneste, man ser, er kaklerne på væggen.
Hånden begynder at komme ind, og pludselig kommer der et klip.
Hvis man ser det i normal hastighed, ser det ud, som om... Bom!
Det ser ud, som om hun bliver slynget ind mod væggen.
Hans hurtige exit er også fantastisk.
- Han tjekker end ikke, om hun er død. - Han er i princippet allerede gået.
Til dels forsøger de at skjule, hvem det var-
- ligesom da hovedet lignede en svamp.
Hånden ligner en søstjerne op mod væggen.
Det er hånden, den mindst vigtige del af hendes krop lige nu-
- og man ser, hvordan livet forlader hende gennem hånden.
Scenen handler om hendes hænder. En hånd... En hånd...
Man ser, hvordan den forsøger at holde fast i noget.
Hun vender sig om. Hvor er hånden? Det er det store spørgsmål.
Første scene i "Jurassic Park" er det samme.
Det spiller ingen rolle, at vi ikke ser ansigtet.
Det vigtige er, at den holder fast i hans hånd.
Hånden rækker ud efter ingenting...
Det er en måde at få publikum til-
- at opleve hendes død og ikke bare kigge på.
Nu kæmper hun for sit liv og forsøger at holde sig oppe.
Måden, hendes hår efterlader et spor og følger efter hende...
Det er et utrolig fængslende billede. Det er oven i købet en væg.
Nu er hun fladt op imod ingenting. Det havde ingen gjort før.
Dødsfald var hurtige i film.
Selvom skuespillere gjorde meget ud af det-
-er de tydeligvis instrueret sådan.
I "Bag jerntæppet" er mordet langt, ikke blodigt, men eksplicit.
Tilmed "Frenzy" er eksplicit, hvis man sammenligner med "Psycho".
Men "Psycho" fremstår som eksplicit, ligesom "Motorsavsmassakren".
Jeg elsker, hvor langsom den er.
Der er meget negativ plads til venstre. Det er helt bevidst.
Det er et spejlbillede af begyndelsen af scenen-
-med Marion til højre i billedet.
Det er bogstøtterne i bruserscenen.
Mit yndlingsklip er hånden på forhænget.
Efter alle staccatorytmerne, bliver det meget flydende-
-og næsten poetisk og sørgeligt.
Hun er ved at dø. Der er en blødhed over det. Det bliver meget følsomt.
Det er et utroligt klip. Et af de bedste, jeg har set.
Man kan næsten ane omridset af mit bryst. Det der er min hånd.
Man kan se forskellen på mine knoer. Ringfingeren er lidt beskadiget.
Neglen er mørkere end normale negle.
Da jeg var tre, skulle jeg hjælpe min bror med at slå græs og skar den af.
DE TI BUD (1923)
Cecil B. DeMille lavede faktisk det her først-
- i "De ti bud", hvor Sally Long trækker gardinet ned.
I dette klip oppefra ser hun bare så sårbar ud.
Det var modigt gjort, for man ser meget af hendes nøgne krop.
Der er et klip i bruserscenen, som aldrig blev brugt-
-og som er utrolig hjerteknusende.
Ann Heche var med på det hele. Det sidste klip, hvor hun ligger ned-
- kunne Hitchcock ikke bruge, men det fandtes i hans storyboard.
Der var indvendinger mod det, og det var måske ikke nødvendigt.
Så vender vi tilbage til bruserhovedet.
Det betragtende øje, som har set den forfærdelige scene.
I begyndelsen af scenen var hun lykkelig og skulle begynde forfra-
- og nu skyller det samme vand hele hendes eksistens ud.
Vandet og blodet render videre, men hjertet er holdt op med at slå.
Det er et utroligt billede af hendes liv, der render ud i afløbet.
Så kommer øjet, ikke?
Helt ærligt...
- Gad vide, hvor langt klipper er. - Hendes øje måtte ikke røre sig.
Det er helt utroligt.
Universets meningsløse spiraler-
- hvor alt til sidst ryger ned i afløbet og mod en meningsløs død.
Vi ser både Hitchcocks frygt og hans besættelser.
Man ser det i "Barton Fink" og mange andre film.
Hvorfor går han ned i afløbet?
Det er der, hvor alt forandrer sig i "Psycho".
Denne film blev skabt af en auteur-
-med et meget personligt præg.
Det er et brud i filmen, men filmen bliver aldrig så poetisk igen.
Man begynder at indse, at dette var det vigtigste for Hitchcock.
Tomasini drejer et stillbillede-
- som lige omkring her vender tilbage til den almindelige film.
Det er utroligt, hvor rent det er.
Den slags kan ofte blive kornet, men her er det så glat og smukt.
Overgangen er helt usynlig. Det er en fantastisk overgang.
Det er lidt ligesom startsekvensen i "En kvindes skygge".
Det er et tema i mange af hans film, men det har substans.
Man brugte kolossale kameraer, der var meget svære at manipulere.
Der er fotos af Hitchcock, der sidder bag ved et Mitchell-
- og man får en fornemmelse for, hvordan det var at sidde-
-bag sådan et lokomotiv af et kamera.
I dag er det let som en leg. Man gør bare som Gus van Sant.
I hans udgave af "Psycho" blev alt filmet i realtid.
Da vi snurrede væk fra hendes øje, gjort vi det med et robotkamera.
Jeg fulgte virkelig den originale film klip for klip.
Jeg kunne klippe den nøjagtig som den originale-
- men det så sært ud, og det virkede ikke.
Jeg sagde: "Gus, jeg har visse forbehold omkring denne scene."
Den føles ikke som bruserscenen. Vi gjorde den mere Gus van Sant-agtig.
At duplikere noget så ikonisk som bruserscenen...
Det ville aldrig virke, og det gjorde det ikke.
Jeg har altid elsket det, at vanddråberne ligner tårer.
Til sidst kan man se et lille flimmer i hendes øje-
- og man kan se øjet bevæge sig... Det er meget lidt.
Hitchcock bliver på fetichistisk vis hængende ved dette øjeblik.
Det er det, der sker, når man dør. Ingen slukker for vandet.
Hitch knipsede med fingrene, når kameraet var nået forbi Janet-
- og ind på værelset. Det krævede mange optagelser.
Jeg kunne mærke, hvordan overdelen begyndte at glide af.
Jeg kunne mærke, hvordan den ligesom...
Men jeg tænkte: "Jeg vil ikke tage denne optagelse om igen."
"Det vil jeg ikke." Der stod folk oppe på stilladserne-
- men jeg tænkte: "Jeg kan ikke være genert. Lad dem kigge."
Hvorfor klipper man til bruseren der? Det var næppe et kunstnerisk valg.
Det er løsningen på et problem.
Efter prøvevisning viste min han min mormor filmen.
Hun kiggede på ham og sagde: "Hitch, du kan ikke lade den udkomme."
"Hvorfor ikke?" "Janet Leigh trak vejret."
De kunne ikke tage det om. Janet var væk. Pengene var sluppet op.
Så de klippede tilbage til bruserhovedet, der sprøjtede vand ud.
Så kommer den kyniske kamerabevægelse.
Hun havde truffet sin beslutning, og dette er, hvad hun fik ud af den.
Det er et billede af, at universer er ligeglad.
Man ser overskriften på avisen. "I orden". Men intet er i orden.
Han vender hele tiden tilbage til de 40.000.
Han smider avisen i sumpen, og den forsvinder med bilen.
Publikum siger: "Men det en pengene."
Man troede, at de var vigtige, men det var de ikke.
Dette har altid forstyrret mig.
Filmhistoriens bedste scene slutter med en eftersynkroniseret replik.
Mor. Du godeste. Mor Blod. Blod!
Her kommer Norman. Han forstår ikke, hvad der er sket.
Et mord til på motellet. Hvordan er det sket?
Dette efterspil er en afgørende del af filmen-
- hvor konsekvenserne får lov til at synke ind.
Det handler ikke om at gøre badekarret rent-
- men om denne utrolig omhyggelige proces-
- som denne forfærdelig plagede sjæl skal igennem.
Vi skal kigge på... ikke kun, som vi kiggede på mordet af Marion Crane.
Vi får også indblik i, hvor frygtelig Normans verden er.
Rengøringsscenen repræsenterer Alfred Hitchcocks sans for orden:
"Jeg blev ikke seksuelt ophidset af denne kvinde-
- og jeg vil lade, som om denne uheldige episode ikke fandt sted."
At gøre rent repræsenterer altid seksuel skyldfølelse.
Man bliver bekymret for ham. Det lyder skørt, men det gør man.
Man vil vide, om han klarer det her, eller om det fortærer ham.
Det, at vi bliver bekymrede for ham, er et af filmens mirakler.
"Psycho" har selvfølgelig påvirket et væld af film.
"Psycho" er slasherfilmenes mor.
Bruserscenen er det første seksualiserede knivangreb.
I Italien bliver Mario Bava inspireret af scenen i "Psycho".
Man havde ikke de samme censurlove i Italien som i USA.
Bava tager Hitchcocks stil og skaber den italienske giallo-genre.
Dario Argentos "Fuglen med krystalfjerpragten"-
- var hans måde at ophøje mord til kunst.
Han seksualiserer og fetichiserer mordene-
- og viser dem som noget smukt, rensende og næsten orgastisk.
Så begynder de amerikanske film at efterligne de italienske-
- og så får vi 80ernes slasherfilm såsom "Maskernes nat".
"Psycho" startede en trend med, at ofre klæder sig af, inden de slagtes-
- hvilket var gennemgående for slasherfilm op gennem 70erne.
Martin Scorsese taler om, hvordan de lavede boksescenen-
- i "Tyren fra Bronx" med Sugar Ray Robinson.
Jeg kiggede på, hvordan de havde klippet bruserscenen i "Psycho".
Jeg brugte klippene til storyboardet og indspillede alt i den rækkefølge.
Film påvirker ikke længere popkulturen i den grad.
Når en voldsom scene er så suggestiv, så ny, så anderledes-
- så bliver den en del af kulturen. Det skete med bruserscenen.
KLÆDT PÅ TIL MORD (1980)
HØJ SKRÆK (1977)
Jeg er med i en tv-serie, der hedder "Scream Queens".
Man har tidligere bedt mig om at lade mig fotografere i bruseren.
Man har bedt mig om "genskabe" scenen, men jeg har altid sagt nej.
Det er min mors arv, og jeg har ikke ret til at lege i hendes sandkasse.
Men min mor har været væk i mere end ti år nu-
-og det er en fantastisk tv-serie-
- og det var en meget respektfuld og morsom hyldest.
Den røde djævel kommer, trækker forhænget til side...
Men jeg er der ikke.
Så dukker jeg op bag ved badeværelsesdøren og angriber ham.
Inden jeg gør det, siger jeg: "Jeg har set den film 50 gange."
Jeg tog tilbage til Chicago og blev forsidepige i september 1960.
Jeg arbejdede på Playboy-klubben frem til oktober det samme år-
- som en af de første Playboy-kaniner.
Jeg nævnte aldrig "Psycho".
Jeg syntes ikke om optagelsen-
- hvor Tony Perkins hiver mig ud af badekarret-
-og vikler mig ind i badeforhænget.
Han skulle bære mig ud til bilen.
Han løfter mig et par centimeter over jorden, men taber mig igen-
- fordi han ikke stod rigtigt til at samle mig op.
Han løfter mig op på sine knæ, og så...
Det er mig. Han bærer mig ud til bilen, og så er det slut med mig.
TIL MOR
Danske tekster: Martin Speich